Mano svajonių profesija
           Jau nebe pirmi metai, kai svajoju apie profesiją, susijusia su vaikais. Nežinau kodėl, tačiau man tai atrodo lyg savotiškas iššūkis. Tačiau nesakau, jog ir aš būdamas vaiku nenorėjau tapti policininku ar kareiviu. Beaugant ši svajonė pasikeitė ne vieną kartą. Norėjau būti sportininku, filmų įgarsintoju ar vertėju, tačiau dabar jau gan ilgai nusistovėjo noras dirbti darbą, susijusį su vaikais. Todėl savo ateitį sieju su mokymu. 
         
 Besimokinant mokykloje bei žiūrint filmus apie mokyklas, man tai atrodė labai įdomu, galvojau, jog galėčiau vaikus mokyti kitaip, ne vien juodai dirbti, bet ir gerai praleisti laiką, kad vaikai norėtų eiti į mokyklą. Be abejonės suprantu, kad tai yra sunkiai pasiekiama ir taip pat daug nervų ir sveikatos reikalaujanti profesija. Žiūrėdamas, kaip mano mama studijuoja panašią specialybę, supratau, jog kelias nebus lengvas ir reikalaus daug pastangų. Šiuo metu ruoštis savo profesijai galiu tik galvodamas į priekį bei dirbdamas ir padėdamas mamai. Manau, kad buvimas mokytoju turi tiek daug privilegijų ir atsakomybių. Turbūt viena iš didžiausių - stengtis išmokyti kiekvieną vaiką. Pedagogas turi užmegzti santykius su kiekvienu iš jų, stengtis suprasti mokinius bei prisitaikyti prie jų. Greičiausiai rinkčiausi būti pradinių klasių mokytoju, manau, kad tai yra gan svarbus etapas išmokyti vaikus ir paruošti juos vidurinei mokyklai. Labai norint ir įdedant pastangų tai tikrai yra įmanoma ir aš pasistengsiu, kad man pavyktų.
      Šią profesiją rekomenduočiau tikrai daug kam. Šiais laikais mokytojai dirba labai daug, jų yra tikrai labai mažai. Taip pat šis darbas nėra labai gerai apmokamas, bet juk ne tai yra svarbiausiai. Jei tavo darbas tau nepatiks, pinigai bus bereikšmiai, juk kam dirbti piktam vienuolika mėnesių per metus ir vieną atostogauti. Manau, kad tai yra beprasmiškas darbo ciklas. Štai kokia yra mano nuomonė apie savo svajonių profesiją.